Ady tárcájában olvasom
"Polgárságunk zöme korrupt s különben is gyenge: a sajtó bakóinak szörnyű szándékát csak az intellektuelek s a munkásság érzik szinte testi fájdalomként. Valóban, siessenek a sajtótörvényükkel a bűnös szándékok kiküldött pribékjei, hadd verődjék össze az a nagy tábor, mely a félignéma sajtó egy messze szavából megérti, hogy van világosság, lámpa és lámpavas." (Szabad Gondolat, 1913) Ady tárcájában olvasom: "Régi formák, régi viccek, régi kényelmek, régi unalmak, régi úrhatnámságok: körülbelül ez a mai magyar népképviselet. És természetesen a régi virtusok... S a legkeserűbb pedig az, hogy most, talán a tizenkettedik órában, ez az ország se fölkészülve, se fölkészítve nincsen eléggé, hogy más parlamentet, jobb rendet s új politikát rendeljen magának." (Világ, 1911) Ady tárcájában olvasom: "Ez az ország nem volt forradalmi ország s amikor az urai csináltak valami forradalomfélét, azt már jóelőre eladásra szánták. Úgynevezett megtartó erő pedig itt hagyományosan az elzárkózás, a passzivitás, a rezisztálás kirgíz módszere." (Világ, 1910) Ady prózai írásait olvasom; újra s újra rácsodálkozom friss, eleven, ma is aktuális mondataira. Vajon hányan emlékeznek rájuk? A kérdésben semmi bántó szándékom nincs; őszinte tiszteletem most azoknak, akik sértetten kapják fel fejüket, mondván, hogy gyakori olvasmányuk, de higgyék el: tapasztalataim szerint – nagyon kevesen vannak. Ady, a költő, jól ismert mindenki számára. Tippelni nem nagyon merek, de úgy vélném, az érettségizők harmada-negyede az írásbelin Léda iránti szerelméről, a fekete zongoráról, a szürkék hegedőséről, az álmodó nyomorról értekezett. Közismert verseit a kvízműsorokban azok is felismerik, akik amúgy a középiskola óta nem olvastak költeményeket. Mondom: a költő neve (hogy József Attilát is idecsempésszem) "áruvédjegy"; azonban sokan máig sem tartják számon prófétikus esszéit, tárcáit, tanulmányait. Kőkeményen haragudott nemzetéért, országáért; nem is bocsátották azt meg neki "kegyelmesék..." Az írástudók néha előkapják egy-egy vádló mondatát, ám többnyire hiába. Pusztába kiáltott szó volt; pusztába kiáltott szó maradt. Azt sem állítom, hogy más lenne itt az élet, ha bibliaként forgatnák azokat. Vizet prédikálni és bort inni e tájon játszótéri, bölcsődei feladat már rég... Mégse adjuk fel; vegyük elő otthon, kedves szülők, vagy iktassuk a tanórába, drága osztályfőnökök, s olvassuk közösen Ady tárcáit, például ezen sorokat: "Itt már csak ezután is mindörökké így lesz: kacérkodnak a kultúrával a semmiháziak s meghalnak a kultúra hasztalan vágyától a kultúrára alkalmasak." (Budapesti Napló, 1907)
	Így legyen? Így maradjon...!?
Tamási Orosz János

Hősök Napja
Mely a hazáért élt, a hű kebel,
Földjét termékenyítve hamvad el;
   És szelleme a sír körül marad,
   Tettekre intvén az utódokat.
Eötvös József: Mohács
A tettekre intett utódok azonban nem mindig fogadták meg az intő szót. Olykor nem is telt valódi tettekre, hanem csak valamiféle pótcselekvésre. Talán így járt a magyar országgyűlés is: Az első világháború után nem tudta visszaadni az elhunytakat a gyászoló családoknak, létrehozta hát a Hősök Napját, még 1917-ben. Sok május végi vasárnapon a valóban hős katonákról az otthonmaradt szájhősök mondtak nagy szavakat. - Olykor valaminek az értékét csak akkor látjuk, ha elveszik tőlünk. A II. világháború után az ünnepet megszüntették. Ekkor kiderült: nem felszínes dologról van szó. Valami lényegeset vettek el a gyászoló, nehéz terheket hordozó családoktól. Sok ilyen család volt: majd minden házban gyászoltak. Fájdalmukat növelte, hogy nem volt mód arra, hogy a gyászban az egész közösség osztozzon.
Ahogy a szabadság ismét ránk virradt, az ünnep búvópatakként ismét élni kezdett. Szerte az országban új emlékművek emelkedtek. Rájuk vésték az áldozatok fél évszázad alatt sem elfelejtett névsorát. Tavaly az országgyűlés ismét a Hősök Napjává nyilvánította május utolsó vasárnapját, ezzel csak a már meglévő gyakorlatot szentesítette. 
Az ünnep felújításának indokai között szerepelt, hogy a hősi múltat ismerje meg, és tekintse példának a mai fiatalság is. Nincs ebben valami ellentmondás? Most állítunk katonákat példaképül, amikor hazánkat aligha támadhatja meg idegen sereg? Amikor a NATO tagságunkból fakadó kötelezettségeinket nem sorkatonasággal, hanem fizetett önkéntesekkel tervezzük ellátni?
Mikor lesz módjuk követni a példát? Látszólag soha. De nézzünk a dolgok mélyére. Nem csak akkor lesz hőssé az ember, ha elpusztul a háborúban. Minden háborúskodás nélkül is van módunk hőssé lenni. Sőt, ez nemcsak lehetőségünk, hanem kötelezettségünk is.
Arról a hősiességről van szó, amely a szentek sajátja. A szentek hősies fokban gyakorolják az erényeket. Ebben az értelemben a szentté levés nem kevesek kiváltsága, hanem mindenki feladata. Ha megtették mások, te miért ne tennéd? Hadd legyünk mi is tiszták, hősök, szentek…
Szelle György

Ez itt a reklám helye
Lapunk sem függetlenítheti magát a mai sajtóviszonyoktól, a sikeres működés egyik feltétele a reklámpiacból való részesedés. Hirdetésfelvétel: Ipoly-Print Kft.  3170 Szécsény. Rákóczi út. Telefon: 06-32-370322
Következő számunkban olvashatnak az országgyűlés fontosabb tárgyalási anyagairól, a televízió egyes műsorainak a gyermekekre gyakorolt hatásairól, a polgári körök megalakulásáról és még sok érdekes és hasznos dologról. Lapunkat a választások utáni fokozott közéleti érdeklődés hívta életre, de feltett szándékunk, hogy a politikán kívüli, és azoknál sokszor fontosabb elvi kérdések és a helyi ügyek is kellő hangsúlyt kapjanak. Várjuk javaslataikat, észrevételeiket is.