Dr. Varga László: Fények a ködben
Olvasóink körében aligha kell bemutatnunk dr. Varga Lászlót, a Demokrata Néppárt 1947-es, a Kereszténydemokrata Néppárt 1995-ös és a Fidesz - Magyar Kereszténydemokrata Szövetség jelenlegi országgyűlési képviselőjét. A könyv azonban jóval szélesebb körű olvasókra számít, így – az ismertetés kiindulási pontjaként is – lényeges e három dátumot említenünk. És utalni a közben eltelt több mint fél évszázadra; amely évtizedek során a kereszténydemokrácia értékrendje a társadalmi közfelfogás terén – háttérbe szorult. A rendszerváltás kezdetének cezúrájakor pedig félreértések és félremagyarázások kísérték megjelenését a politika küzdőterein. Miért alakult ez így? Miért vált mára szinte ismeretlenné a kereszténydemokrácia? Talán, mert „… a rendszer zsákutcába került. A háború után azt hitték, hogy a keresztény vallás hittételeit, szentségeit átbűvészkedik a marxi világba. Így lett a keresztelésből névadás, az istentiszteletből, szentmiséből pártgyűlés, a bibliaolvasásból a marxi-lenini tételek felolvasása, a körmenetekből pártfelvonulás, ahol az egyházi zászlók helyett Marx, Lenin képei díszelegtek. A gyónásból önkritika, a penitenciából felajánlás, a lelkigyakorlatból pártszeminárium lett és hogy teljes legyen a kép, a keresztény vallásnak azt a tételét, amely szerint ezen a földön csak átmeneti életünk van az örök élet felé, ők így fogalmazták: „Jelenleg szocializmusban élünk, amely átmenet az ideális kommunizmusba.” A kísérlet megbukott, mert a hitet csak hittel, a misztikát csak misztikummal lehet helyettesíteni, nem pedig élettelen ideológiával.”
A most megjelent kötet lapjairól idéztem, ahogyan a következőkben is ezt teszem: „Fiatalságunk legszebb élményét, a nemzeti érzést nem lehet büntetlenül kiszárítani. Nemzetünk sorsa fiatalkorom óta, amikor a keresztény reformmozgalmakban részt vettem, a mai napig érdekel és jobbrafordulásának megvalósításáért a nehéz körülmények között kevés eredményt felmutatva, de dolgozom. Ezért nem érzem magam menekültnek, mert amikor hazából árkon-bokron át eljöttem, a rendszert hagytam ott, de nem a népet. Ennek a fordítottja is igaz: élhet valaki otthon, de ha a néppel nincs közössége, annak sorskérdései nem érdeklik, idegen eszmét és érdeket szolgál, menekült. A saját országában. Borzalmasabb helyen, mint az enyém. Azoknak pedig, akik a rendszerrel kapcsolatot tartanak, tudniuk kell, hogy a rendszer használja őket. Ha ezt nem tudják, politikai naivitásuk csak árthat. Ha tudják, és abban reménykednek, hogy a magyar nép javára ők is használják a rendszert, ám lássuk az eredményeket. Mert csak az tartsa fenn a rendszerrel a kapcsolatot, akinek munkájából a népnek haszna van. És ne az, aki a népből húz hasznot. A Habsburg megszállás is elnyomás volt, de a magyar nép életereje kitermelte Széchenyit, Kossuthot, Deákot. Ma, otthon, hasonlóak, ha lennének is, nem láthatók és nem hallhatók. Kossuth forradalma ugyan 1956-ban megtörtént, de Széchenyi törekvéseinek nemzeti szellemű, gazdasági és irodalmi erősödésére kevés a lehetőség. Deáknak nyoma sincs. Ő a magyar történelem nagy alakja. Példát mutat, hogy a megszállás alatt szívósan dolgozva, a nép támogatását élvezve, a függetlenség alapjait is le lehet rakni. Azokat, akik arról ábrándoznak, hogy a jelenlegi magyar vezetőben Deák-szerű tehetséget látnak, ki kell ábrándítanom. A magyar nyelv számos területen felülmúlja a nagy idegen nyelveket is: pontos, világos. A magyar nyelv szerint az ellenféllel lehet megegyezni, amikor az erők azonosak, de a felek végül is kezet fognak. Azután lehet kiegyezni, amikor az egyik - mint Deák - gyengébb bástyán áll, de a maximumot kiharcolva, kiegyezik. Kádárnál nincs se megegyezés, se kiegyezés, csak beleegyezés.”
Eddig az idézet. Fontos, aktuálpolitikai kérdések vizsgálatával találkozhatunk az egyes fejezetekben, akkor is, amikor a történelem, a jog, vagy a diktatúrák működésének belső mechanizmusával találkozunk. Varga László története napjainkig ível: nem csupán azt tudjuk meg belőle, hogy miért kellett menekülnie Magyarországról, hanem azt is, hogy mi vezette haza; s hogyan alakultak a kereszténydemokrácia politikai küzdelmei a rendszerváltás kezdetekor, mi vezetett a Demokrata Néppárt jogutódjának mai kaotikus belső állapotaihoz. De mindenekelőtt: miért kell ma s kitartanunk a kereszténydemokrácia szilárd értékei mellett. (2950. Ft. Kiadta a Médiamix.) 

Péterfi Vilmos: Nepenthe 
 „Ezerkilencszázkilencvenhárom, május tizedike; ma jöttem ki utoljára a tanyámra. Búcsúzni. Búcsúzni mindentől, ami tizenhét éven át körülöttem és velem élt itt: állatoktól, növényektől, felhőktől, havazásoktól, esőktől, széltől, naptól, holdtól, csillagoktól; napfelkeltéktől, napnyugtáktól; és az északi fénytől... Ezerkilencszázhatvanötben kezdtem a Minnesota egyetemen tanítani. Alig három évet kellett várnom arra, hogy előléptessenek és véglegesítsenek. Úgy tűnt azokban az időkben számomra: innen megyek majd nyugdíjba, de itt élek azután is; halálom pillanatáig. Hiszen a kommunizmus megdönthetetlen, szilárd lesz mind a Szovjetunióban, mind közép-európai csatlósállamaiban; így Magyarországon is. Hazatérésre hát semmi reményem; kezdhetem megtervezni hátralévő éveimet, itt, Minnesotában... A leghőbb vágyam egy kis tanya volt; ahová a tanítás fáradalmai után vissza tudok vonulni; pihenni, feltöltődni; élvezni a természet szépségeit, barangolni az erdőket; gondolkodni és írni; s talán–talán vásárolni egy lovat. Szinte valamennyi hétvégét az autómban töltöttem. Beutaztam a környéket, keresve ezt az – agyamban ekkorra már pontosan körvonalazódott – ideális tanyát. Morris száz kilométeres körzetén belül számtalan ingatlanügynökséget kerestem fel; a helyszínen tekintve meg ajánlataikat, eladó ingatlanjaikat. Volt vágyam százezer is talán; de egyet csupán, ha választhatnék, hogy teljesüljön: gondolkodás nélkül tanyámat választanám. Ott szeretnék lenni, amíg csak élek...
Hol részévé váltam talán megannyi szépségnek!”
E sorokkal kezdte egy régebbi novelláját Péterfi Vilmos, akiről bár ifjúkori éveiben bíztató ítéleteket mondottak róla első közeli mesterei – a harmincas évek pozsonyi irodalmi életének ismert szerkesztői, írói – és lapbéli publikációit egy 1948–ban megjelent önálló verseskötettel is nyomatékosíthatta; az élet, a történelem vihara ezután messze sodorta hazájától, messze az anyanyelv közegétől. Ezerkilencszázötvenben államellenes szervezkedés címén életfogytiglanra ítélték. Ezerkilencszázötvenhat számára is meghozta a szabadság lehetőségét, azonban a forradalmat követően emigrálnia kellett. Különböző amerikai egyetemek nemzetközi jogot tanító professzoraként működött eztán, közel negyven esztendeig. Ezerkilencszázkilencvenkettőben tért haza végleg Budapestre. A magyar ügy hűséges szolgálója volt élete minden szakaszában. Az emigráció évei alatt lelkes támogatója a nyugati magyar kulturális egyesületeknek; hazatérte után bekapcsolódott a Keresztény Értelmiségiek Körének munkájába, de támogatást nyújtott más politikai tevékenységeknek is. Irodalmi munkásságát is folytatta; részben még az Államokból, részben már itthon sorra jelennek meg regényei, novellái, drámakötetei. Tevékenységét a Magyar Írószövetség is elismerte; 1997-ben tagjai közé választotta. Néhány napja – sajnos – már befejezett életműről beszélhetünk: ugyan még kézbe vehette verseinek válogatott kötetét, de már csak a körházban. Meglelte immár utolsó tanyáját is a Farkasréti temető parcellái között… Volt vágya – százezer… (990. Ft. Omnis Fabula Kiadó)