Mit kezdjünk a Medgyessy-üggyel kettőezerkettőben?
Néztem a Magyar Nemzet címlapját június tizennyolcadikán, és nem hittem a szememnek. Titkos ügynök a kormány élén, áll a vastag szalagcímben, alatta a kinevezési parancs fotokópiája. Amely azt bizonyítja, hogy Medgyessy Péter kiemelt főoperatív beosztást töltött be; fedőneve: D-209. Hihetetlen – bár azonnal leszögezem: a hírt közzé tévő lap eléggé mértékadó orgánum ahhoz, hogy kételkednék az információban. De jól tudjuk, hogy már nagyon komoly világlapokat is „megvezettek” álhírekkel, hamisított Hitler-naplókkal, satöbbi…

No lám: csak nem kelek védelmére Medgyessynek? Távol áll tőlem a puszta gondolat is, jelzem azon olvasómnak, aki máris félrelökné a lapot. De túl sok bennem a kérdés. Ezt a területet mindmáig túl sok titok övezi, ami a kisebbik baj lenne. A nagyobb az, hogy túl sokan osztoztak már a terület titkaiban - 1990 óta. S immáron két baloldali választási győzelem sugallja: mintha érdektelenné vált volna mára az ügynöktörvény. 1990-’91 táján még lett volna esély arra, hogy betöltheti hivatását. A tárgyilagosság azonban azt mondatja velem, hogy a kezdeti iratmegsemmisítések után előbb két MDF-es (egy liberális és egy radikális), majd az új ciklusban egy SZDSZ-es pártpolitikus töltötte be a belügyminiszteri tárcát. KDNP-s, MSZP-s, és MDF-ből Fideszre váltó politikus is felügyelte már a Nemzetbiztonsági Hivatalt. FKgP-s elnökölte a parlamenti nemzetbiztonsági bizottságot. Egyszóval: szinte már mindenki hozzáférhetett, és taktikája szerint módosíthatta a rendelkezésre álló archívumot. Ismétlem: ez csupán egyfajta lehetőség felvetése, korántsem állítás. Lehet, talán jogosan is, azt az ellenvetést tenni, hogy e tizenkét év alatt senki sem férhetett hozzá a dokumentumokhoz. De ki hinné el, ma, egy ilyen, retorikával többször kijátszott országban...!? Ráadásul az 1994-es és az idei választás azt is bebizonyította: a dolog senkit sem érdekel. Hisz emlékezhetünk rá: ment a pufajkázás, ügynöközés, ávósozás itt, rendesen; a választáson mégis azok győztek, akik – elvileg – a legfőbb birtokosai voltak a rendőrállam hatalmi apparátusának.
Emeljük ki az idei választási harc elemei közül: szórólapok százezrein szerepelt a szocialista párti listán szereplő politikusok néhányának – így, vezető helyen, Medgyessy Péternek – ügynöktörvényi érintettsége. Ettől függetlenül sok ezren álltak ki mellettük szimpátia-tüntetéseken, és soktucat neves közéleti személyiség – művész, író, stb. – biztosította őket rokonszenvéről. Hiszen nem írták, csak olvasták a jelentéseket… Azt akarnám ezzel állítani: felejtsük el? Nem. Csak azt, amit több mint fél évtizeddel ezelőtt is megírtam már a Magyar Nemzetben: az ügynöktörvény jelenlegi formája – rossz. Nincs a törvényben büntetés, ehhez már egyedi eseti kivizsgálás és szabályos bírósági tárgyalás kellene. Csak megismételni tudom azt, amit akkor írtam: mindenkinek joga van megismernie „azt a kartotékot, amelyen...” Ez igaz. 
Állítsuk hát fejéről a talpára a kérdést: mindenki, aki úgy érzi, hogy őt politikai elnyomásban, életkörülményei gátolásában, szabadságjogai korlátozásában „részesítette” az egypártrendszer, tegyen állampolgári feljelentést ismeretlen személy vagy személyek ellen. A legapróbb sérelem is: előléptetés elmaradása, lakás– vagy útlevélkérelem elutasítása, kattogó telefon, stb..., esetén kérje az ügy hivatalos kivizsgálását. A bejelentések és sérelmek nagyságrendje, azok megalapozottsága egyfajta spontán népszavazás is lehetne a törvény mellett vagy ellen... Ismétlem: nem mások igaz vagy igaztalan feljelentéséről, besározásáról, hanem saját sérelmek valós tényeken alapuló rögzítéséről beszéltem! S egy ilyen, fordított helyzetértelmezésen alapuló ügyben, talán el lehetne jutni a kárt okozók nevesítéséig. Vagy magát az ügynöktörvényt kellene jogelvűen a helyére tenni: ha törvény, s nem csak a nevében, akkor minden átvilágított személy esetében történjen meg a tevékenység konkrét kivizsgálása. Mint ahogyan most, Medgyessy Péter esetében. Mert félő, hogy ha minden az eddigi, erkölcsi és etikai szempontból jól kommunikálható, közéleti „pózokban” kiválóan artikulálható, és filozófiai síkokon a leglilább mélységekig hatoló, de valójában csak az indulati síkokon megélő dialogizálások mentén folytatódik, akkor ez a történet is a „kecskék káposztája” marad. Mint derék „raszkolnyikovunké, szatmárinké, pufajkásunké” és a többieké… És megválaszolatlanok maradnak a fontosabb kérdések: kinek állt érdekében a Medgyessyre vonatkozó irat megjelentetése?
S mi a következő jogi és politikai lépés?