Kun Miklós: Az ismeretlen Sztálin
Különleges szellemi izgalmat jelentő könyvet tart kezében az olvasó: Kun Miklós oroszországi és amerikai levéltárakban folytatott, több évtizedes kutatásai alapján feltárja benne Joszif Sztálin személyiségét, a hatalomhoz vezető rögös útját, családjával és környezetével való kapcsolatának eddig ismeretlen mozgatórugóit. A világon itt először publikált levelek, feljegyzések, jegyzőkönyvek alapján a szerző rekonstruálja, hogyan uralhatta kontinensnyi birodalmát a kis grúziai városkából jött, nem túl szerencsés adottságokkal rendelkező Szoszo Dzsugasvili, aki ifjúkorában kimaradt a papneveldéből, évekig mások nyakán élősködött, a századelőn postakocsi rablásokat irányított, majd Lenin árnyékában előtérbe került az illegális bolsevik mozgalomban. Közben megismerjük a Kreml belső világát, a szovjet elit mindennapjait, a sztálini terrorgépezet mozgatórugóit. Az „ismeretlen” Sztálin személyiségét segítenek megérteni a szerzőnek a diktátor még ma élő családtagjaival, munkatársaival és egykori Gulág-foglyokkal videokamera előtt folytatott beszélgetései. A könyvben közzétett több száz fénykép közül jó néhány először itt jelenik meg.
A könyvet méltató Granasztói György egyetemi tanár Kun Miklós kitartását dicsérte, amely - mint mondta - képessé tette arra, hogy mintegy nyomozóként feltárja, átélje és megörökítse a sztálini időszak borzalmait. Granasztói a műfaj újdonságának nevezte, hogy mára elmondhatóvá vált a szörnyű közelmúlt, lehetséges az azzal való szakítás, amely „nélkülözhetetlen új öntudatunk kialakulásához”. 
A könyv bemutatóján a szerző elmondta: Sztálin számos nyugati és szovjet életrajzírójához hasonlóan húsz évvel ezelőtt talán ő is azt a megközelítést érvényesítette volna, hogy Sztálin úgymond elrontotta a lenini hőskort. Most már viszont meggyőződése, hogy Sztálin tovább fejlesztette azt, részben, mert arra több lehetősége volt, részben pedig azért, mert kegyetlenebb, és társainál ravaszabb volt. Hozzátette: a szovjet diktátor életéről írt 475 oldalas monográfiája egy trilógia első része. A tervezett második rész, A Kreml és Lubjanka a 30-as évek terrorját, A diktátor alkonya című harmadik kötet pedig Sztálin öreg korát dolgozza majd fel. (7990. Ft. Kiadta a  PolgART Könyvkiadó és az Athenaeum 2000 Kiadó.)

Ha’ggyá lógva, ko’Vászka

Nagyon mély csöndesség volt bennünk aznap. Csattan Pál épp hogy felém biccentett, s máris ballagott a kis Dózsa György úti söröző felé. Lehuppantunk az ablak mögé; mint akváriumból a halak, bámultuk a gépkocsi-áradatot. Most volt a születésnapom, szólalt meg a második sör után, és tudja: nagyon eltűnődtem. Ezen az egész vircsafton itt… Szusszanni, hallgatni, figyelni kellene kicsit... Időt kérni – az időtől… Lépjünk túl a mai kocsmán; szakadjunk el a percemberkék keltette, országosnak tűnő, ám mégis csak porszemnyi kiterjedésű s hatású vitáktól. Tekintsünk úgy a jövő időre, mint egy hatalmas hegycsúcsra, amelyet meg kell másznunk, de közben benépesítve, belakva sok-sok egymást követő nemzedékkel a felfelé vezető utat. Először persze – nézzünk a hátunk mögé. Mi az, amit idáig hoztunk, s mi az, ami – és aki - csak sodródott, velünk? A számvetés tartalmassá tételéhez persze fejet hajthatunk egy kétezer évvel ezelőtti sorsfordító pillanat előtt; elgondolkodhatunk egy ezer évvel ezelőtti politikai döntés európai súlyán. Innen, s onnan nézvést – egyaránt. De talán fontosabbak Vörösmarty és Márai sorai…
Ne bámuljon már annyira, na. Néha azért én is szoktam olvasgatni. Két meccs között különösen nehéz eltölteni valahogy az időt, no. Elugrani valahová kevés az idő, otthoni tébláboláshoz meg sok. Szóval, ugye – Vörösmarty. Talán a legpontosabban gondolkodó költő. Jól tudta: európai kompromisszumok nélkül hiába hirdetjük: „Nem félek tőled, sors, bármit is akarsz.” Most mondja: milyen eredményeket tud felmutatni a nyelvi és nemzeti megújulására törekvő, szabadságáért küzdő s elbukó, végül valahogyan mégis-mégis talpra álló magyar tizenkilencedik század? S mi minden maradt torzóban a már akkor megfogalmazott szabad gondolatokból!? És ha Márai Sándorra gondolunk? „A műveltség nemcsak hősiesség; a műveltség erkölcs is.” – írta le, szinte csak félmondatban, az ember és az emberiség szabaddá válásának alfáját és omegáját. Aki nem így érez e sorról, az menthetetlen; de aki így érez, kacsintott rám Csattan Pál, az sincs még ennyitől biztonságban… 
Mondja: miért kell folyton lándzsát törni valaki mellett, s egyúttal eltörni azt a másikon? Vagy épp - belédöfni!? Talán nem ártana ismét átgondolni kinek-kinek: mit is jelent a köz iránti felelősség? A legfőbb pont: felébreszteni a felelősség bizalmát és a bizalom felelősségét – mindenkiben. Elhitetni a politika szándékairól: e mindenki javára – és nem annak javaiért cselekszik... Ezt az országot (is), ezernyi esztendeje alatt, nagyon sokszor hozta nehéz helyzetbe a széthúzás, a szekértáborokba rendeződés, az ideológiai állóháború; a himnuszhumusz… Profán szó-pár? Ne mondja. Én legfeljebb – szokatlannak nevezném. Mert volt néhány olyan évünk, évtizedünk, amely külön-külön felmagasztalt bár némely fogalmat, ugyanakkor azonban megszüntetni próbálta a legfontosabb összetartozásokat. Ilyen összetartozó elem a haza földje és a lélek kenyere. Lehet: túlzó elfogultságként hat, amikor azt mondom, hogy egyetlen nemzeti ünnepre lenne szükségünk csupán. A Magyar Kultúra Napjára, január huszonkettedikén, a Himnusz születésnapján... Mert hiába emlékezünk, egy évben többször is, elveszített csatákra és általuk, belőlük nyert békékre, ha a legfontosabbról rendre megfeledkezünk. Mondja már: negyven évig azt ünnepeltették velünk, hogy kiment az utolsó német katona, most meg azért ne dolgozzunk még egy napot, mert kiment az utolsó orosz? Ha’ggyá lógva, ko’Vászka… „...az ember, ha értelme s érzelme körét gondosan nem szélesíti, keskeny s mindig keskenyebb határok közé szorul; szemei az egész tekintetétől elszoknak; s parányi birtokában, háza falai közt elszigetelve csak önmagát nézi s a legszorosb, legegyetemibb, legszentebb kapcsolatokat nem láthatja. Ezért a hazaszeretet példái oly igen ritkák...” – mondotta Kölcsey Ferenc. Ért engem, ugye? Igazat szólt-e...? A válaszért ma elegendő egyetlen napig gondolkodva kóborolnunk az ország gondjai és gondteremtői között. Az értelem s az érzelem köre vajon eléggé tág-e? Avagy ki-ki maga felé ráncigálja csak vitája, vélt igaza tárgyát; annak krétaköréből önmaga krétakörébe...? S hol vannak már a bölcsek!? Viszály, indulat, hamisság árnyékolja be mindennapjainkat; holott oly egyszerű a test humuszának s a lélek himnuszának hűségét érezve élni, tudva: egyik a másik nélkül elképzelhetetlen. Egyik a másiktól eltéphetetlen. Összetartoznak; összetartozunk. És – tartozunk... Így van. Volt, ugye, hat sörünk, és három unicumunk… Tessék? Hogy maga akar fizetni? Merthogy a születésnapom…? Jó. Akkor kérünk még két sört, kedves…
Tamási Orosz János